agonia romana v3 |
Agonia - Ateliere Artistice | Reguli | Mission | Contact | Înscrie-te | ||||
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
||
![]() |
![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() | |||||
Articol Comunităţi Concurs Eseu Multimedia Personale Poezie Presa Proză Citate Scenariu Special Tehnica Literara | ||||||
![]() |
|
|||||
![]() |
agonia ![]()
■ mă simțeam ca un ciorap desperecheat ![]()
Romanian Spell-Checker ![]() Contact |
- - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 2024-06-16 | |
Sunt un simplu funcționar în marea și strălucita metropolă a Petersburgului. Am trăit ani de zile în umbra marilor clădiri, trăgându-mi existența din actele și hârtiile care se adunau fără sfârșit pe biroul meu. Am fost întotdeauna un om metodic, dedicat muncii mele, dar viața mi-a oferit puține momente de adevărată fericire.
Apoi, într-o zi fatidică, am cunoscut-o pe Anna Sergeievna. Ea era tot ce nu eram eu – plină de viață, grațioasă și frumoasă. Ochii ei pătrunzători, părul ei ca abanosul și zâmbetul misterios m-au cucerit de la prima vedere. Am crezut că, în sfârșit, găsisem acel ceva care să-mi dea sens existenței. Am început să petrecem tot mai mult timp împreună, iar eu m-am trezit îndrăgostit nebunește de ea. Într-un fel ciudat și dureros, am simțit că întreaga mea viață de până atunci fusese doar o pregătire pentru această dragoste. Anna părea să răspundă la sentimentele mele. Zâmbetele ei, cuvintele ei dulci, atenția pe care mi-o acorda – toate acestea m-au făcut să cred că în sfârșit găsisem fericirea. Eram orbit de iubire și nu vedeam semnele subtile ale trădării ce se apropiau. Încrederea mea în ea era totală, neștirbită, ca o oglindă ce nu arătase niciodată fisuri. Într-o seară de iarnă, când vântul rece sufla prin străzile pustii, am decis să o cer pe Anna în căsătorie. Eram convins că ea era destinul meu, că împreună am fi înfruntat toate provocările vieții. Cu inima tremurândă de emoție, i-am mărturisit iubirea mea și i-am întins inelul, simbol al angajamentului meu etern. Dar răspunsul ei nu a fost cel pe care-l așteptam. Zâmbetul i s-a stins, iar privirea i s-a întunecat. „Ivan,” mi-a spus ea cu o voce pe care nu o recunoșteam, „nu pot accepta.” Cuvintele ei m-au lovit ca un pumnal, și am simțit cum lumea mea se prăbușește. „De ce, Anna? Ce s-a întâmplat?” am întrebat, incapabil să-mi stăpânesc durerea. „Pentru că...” a început ea, ezitând. „Pentru că nu te iubesc cu adevărat, Ivan. Totul a fost o iluzie. Am încercat să mă conving că te iubesc, dar nu pot trăi în minciună. Inima mea aparține altcuiva.” Am simțit cum sângele mi se retrage din față. „Altcuiva? Cine este el?” „Este... Dmitri,” a mărturisit ea, evitând să mă privească în ochi. „Am fost împreună de mult timp, înainte de a te cunoaște. Am sperat că pot începe o nouă viață cu tine, dar adevărul este că nu pot să-l uit.” Adevărul m-a lovit cu o forță devastatoare. Într-o clipă, am înțeles că totul fusese o minciună – fiecare zâmbet, fiecare cuvânt dulce, fiecare moment petrecut împreună. Încrederea mea fusese o iluzie, iar dragostea mea nu fusese altceva decât o fantezie disperată. „Ivan,” a continuat ea cu o voce sfâșiată de remușcări, „te rog să mă ierți. Nu am vrut să te rănesc, dar nu pot trăi cu această minciună. Dmitri este adevărata mea iubire, și trebuie să fiu sinceră cu tine și cu mine însămi.” Am plecat din apartamentul ei fără să spun un cuvânt. Afară, vântul înghețat mi-a tăiat fața, dar durerea fizică nu se compara cu cea din sufletul meu. În acea noapte, am rătăcit pe străzile întunecate ale Petersburgului, cufundat în gânduri amare. Trădarea Annei mi-a zguduit încrederea în oameni și în mine însumi. Mă simțeam gol, distrus, fără scop. Am încercat să înțeleg cum putusem să fiu atât de orb. Cum putusem să mă las înșelat de aparențe? Cuvintele lui Dostoievski mi-au răsunat în minte: „Omul este nefericit pentru că nu știe că este fericit; numai de aceea.” Îmi dădeam seama că, în naivitatea mea, construisem o fericire iluzorie, ignorând adevărurile incomode ale realității. În zilele și săptămânile care au urmat, m-am adâncit în munca mea, încercând să îmi amorțesc durerea prin rutină. Dar totul părea gol și lipsit de sens. Trăiam într-o stare de apatie, fără să găsesc alinare. Îmi era teamă să mai am încredere în cineva, temându-mă că fiecare persoană pe care aș putea-o iubi ar fi doar o altă mască, o altă iluzie. Într-o zi, în timp ce mă plimbam prin parcul de lângă Neva, am întâlnit un bătrân pe o bancă. Avea o privire blândă și înțeleaptă, și părea să vadă dincolo de masca mea de indiferență. M-a invitat să mă așez lângă el și, fără să știu de ce, i-am povestit totul – despre Anna, despre trădare, despre încrederea pierdută. Bătrânul m-a ascultat în tăcere, apoi a spus: „Ivan, viața este plină de iluzii și trădări. Dar adevărata înțelepciune nu constă în a evita durerea, ci în a învăța din ea. Dragostea adevărată nu este despre perfecțiune sau încredere oarbă, ci despre acceptarea imperfecțiunilor și a vulnerabilităților. Trebuie să îți permiți să ierți și să mergi mai departe.” Am reflectat asupra cuvintelor lui și am început să înțeleg că, pentru a mă vindeca, trebuia să-mi accept propria umanitate, cu toate slăbiciunile și greșelile ei. Am înțeles că nu trebuie să mă definesc prin trădarea Annei, ci prin capacitatea mea de a iubi și de a învăța din suferință. Astfel, am început un proces lent de vindecare, de redescoperire a încrederii în mine și în ceilalți. Am învățat să apreciez micile momente de fericire și să accept că viața este plină de incertitudini și provocări. Am învățat că dragostea adevărată nu este o iluzie, ci o călătorie continuă de auto-descoperire și creștere. Nici cuvintele înţelepte ale bătrânului nu au reușit să-mi alunge complet întunericul care mă învăluia. Trecuseră luni de la despărţirea de Anna, dar rana sufletului meu nu se vindeca. Încercasem să mă refugiez în muncă, să-mi ocup mintea cu sarcini banale, dar totul părea inutil. Fiecare zi era o luptă pentru a găsi un motiv să continui, și de multe ori simţeam că pierd această luptă. Noaptea, când oraşul adormea și liniştea devenea insuportabilă, gândurile negre se întorceau cu forță. Îmi aminteam de cuvintele lui Dostoievski: „În adâncul sufletului, fiecare om este conştient de propria-i mizerie și de propriul său iad." ladul meu era trădarea și sentimentul de inutilitate care mă copleșea. Nu mai vedeam nicio cale de ieșire din acest labirint al disperării. Într-o seară, am ajuns la concluzia că singura soluție era să închei această suferinţă. Gândul morţii îmi părea o eliberare, o modalitate de a scăpa de chinul constant. Îmi făcusem planul în detaliu, alegând un loc retras în apartamentul meu, unde nimeni nu m-ar fi găsit imediat. Am pregătit totul cu o liniște sinistră. Îmi legasem funia de o grindă solidă şi, privind-o, simţeam o pace ciudată. Era ca și cum toată agonia mea se concentra în acel moment, și sfârşitul era aproape. M-am urcat pe un scaun, am pus funia în jurul gâtului și am privit ultima oară camera mică, în care trăisem atât de multe momente de durere și disperare. „Poate că aceasta este singura mea scăpare," mi-am spus, și am dat să împing scaunul. În acel moment, o imagine a Annei mi-a trecut prin minte nu Anna trădătoarea, ci Anna pe care o iubisem, cu zâmbetul ei cald şi ochii strălucitori. M-am oprit, cu funia strânsă în jurul gâtului, şi am simțit lacrimile curgându-mi pe obraji. Nu știam dacă plângeam din cauza amintirii ei sau din cauza eșecului meu. Chiar când eram pe punctul de a renunța la tot, am auzit o bătaie puternică în uşă. Sunetul a fost ca un șoc electric, trezindu-mă din transă. Am sărit jos de pe scaun și am tras repede funia de la gât. Cine ar putea fi la ora asta? Am deschis ușa și l-am găsit pe Dmitri Ivanovici, prietenul meu din copilărie. Era agitat, fața îi era albă ca varul, şi ochii îi erau plini de îngrijorare. „Ivan, ce faci? Te-am văzut de la fereastră, ce ai de gând să faci?" Îl priveam uimit, incapabil să articulez un răspuns. Dmitri m-a apucat de umeri şi a strigat: „Ivan, nu-ţi bate joc de viața ta! Nu lăsa întunericul să te învingă! Ești mai puternic decât crezi!" Am început să plâng în hohote, iar Dmitri m-a îmbrățișat strâns, ca pe un frate. „Nu ești singur, Ivan. Vom trece prin asta împreună. Te voi ajuta să găsești un nou scop, o nouă speranţă." În acele momente de criză, am simțit pentru prima dată în mult timp că poate, doar poate, nu eram complet pierdut. Prezenţa lui Dmitri şi cuvintele lui de încurajare mi-au adus o lumină slabă în întunericul care mă învăluise. Dmitri a rămas cu mine acea noapte, vorbindu-mi despre lucruri simple și obişnuite, dar cu o căldură și o prietenie care îmi lipseau. Am început să înțeleg că, deși dragostea poate fi falsă și încrederea trădată, prietenia adevărată poate fi un balsam pentru sufletul rănit. Cu timpul, am început să reconstruiesc încet ceea ce fusese distrus. Dmitri a fost alături de mine la fiecare pas, ajutându-mă să găsesc o nouă înțelegere a vieții și a valorii ei. Am învăţat să mă iert pentru naivitatea mea și să accept că durerea și trădarea fac parte din experiența umană. Am început să scriu din nou, dar de data aceasta cu o profundă înțelegere a fragilității și complexității sufletului uman. Munca mea a devenit o reflectare a propriei mele călătorii prin întuneric și lumină, și am găsit o anumită pace în această exprimare artistică. Lunile treceau şi, deşi încercam să-mi reconstruiesc viața cu ajutorul lui Dmitri, o umbră de resentiment și gelozie mă învăluia. Întunericul, departe de a se risipi, părea să se adâncească în sufletul meu. Nu puteam uita faptul că Dmitri fusese adevărata dragoste a Annei, iar prezenţa lui constantă în viața mea părea să intensifice această durere. Într-o noapte rece de iarnă, când vântul suiera printre clădirile Petersburgului și înghețul pătrundea prin fiecare crăpătură, mă trezisem dintr-un coşmar cu inima bătând sălbatic. Visasem că Dmitri râdea de mine, că Anna și el complotau împotriva mea, folosindu-mă doar pentru propriile lor jocuri crude. Realitatea și fantezia se amestecaseră într-un mod înspăimântător, și mă simțeam prins în capcană, incabil să discern adevărul de iluzie. În acea noapte, Dmitri venise să mă viziteze, aducându-mi o sticlă de vin pentru a ne consola reciproc. Stăteam în sufragerie, în faţa unui foc slab, vorbind despre viață și despre încercările noastre. Dar pe măsură ce vinul curgea şi conversaţia devenea mai profundă, întunericul din mine creștea. „Ivan," spuse Dmitri într-un moment de tăcere, „știu că încă suferi din cauza Annei, dar trebuie să încerci să o lași în urmă. Viața e prea scurtă pentru a trăi în umbra unei trădări." Cuvintele lui, deși pline de bunăvoinţă, au fost pentru mine ca nişte cuțite înfipte în rană. Nu putea înțelege cât de adâncă era durerea mea, cât de ireparabil era sufletul meu sfâşiat. Într-un acces de furie și disperare, am simțit cum un val de ură mă cuprinde. „Tu nu înțelegi nimic!" am strigat, ridicându-mă brusc. „Tu ai fost întotdeauna adevărata ei iubire, și tot ce ai făcut a fost să-mi aminteşti de asta în fiecare moment! Cum ai îndrăznit să-mi spui să o las în urmă, când tu ești motivul pentru care nu pot să o fac?" Dmitri s-a ridicat, încercând să mă calmeze. „Ivan, te rog, liniștește-te. Nu am vrut să te rănesc. Încerc doar să te ajut..." Dar vocea lui calmă nu făcea decât să mă înfurie și mai tare. Fără să-mi dau seama ce fac, m-am repezit la el, încleştându-mi mâinile în jurul gâtului său. Dmitri a încercat să se elibereze, dar furia și disperarea mea erau prea mari. Într-o luptă frenetică și disperată, am strâns tot mai tare, până când mișcările lui s-au oprit. Când și-a dat ultima suflare, I-am privit cu groază. Realitatea a lovit ca un trăsnet - îl omorâsem pe singurul om care încercase să mă ajute, singurul care îmi oferise o mână de ajutor în cele mai întunecate momente. Am căzut în genunchi lângă trupul său inert, lacrimile curgându-mi pe obraji. Până dimineață, am stat lângă el, incapabil să înțeleg pe deplin ce făcusem. În cele din urmă, când zorii au pătruns prin ferestre, am fost găsit de vecini, care, alarmați de zgomotul din noapte, au chemat poliția. Am fost arestat și dus în fața justiției. Procesul a fost scurt, și vina mea era evidentă. În fața judecătorilor, nu am încercat să mă apăr. Nu aveam niciun argument, nici o scuză. Am fost condamnat la moarte, iar zilele pana la execuție le-am petrecut in celula mea, reflectând asupra propriei mele distrugeri. În ultimele zile ale vieții mele, am primit vizite de la preotul închisorii. Îmi vorbea despre iertare, despre mântuire, dar cuvintele lui nu găseau ecou în sufletul meu chinuit. Îmi aminteam cuvintele lui Dostoievski: „Dacă Dumnezeu nu există, totul este permis." Dar eu îmi dădusem seama că, chiar și într-o lume fără Dumnezeu, există o limită a disperării umane pe care nu o putem depăși fără consecințe devastatoare. În ziua execuției, am fost condus spre eşafod. Nu simţeam frică, doar o profundă tristețe și regret. Îmi dădusem seama că, în căutarea dragostei și a fericirii, mă pierdusem pe mine însumi. Îmi trădasem propriile valori în final, pierdusem totul. În fața morţii, am privit cerul gri al Petersburgului și mi-am dorit să fi găsit o altă cale, să fi învăţat să accept durerea fără să mă las consumat de ea. Dar era prea târziu. În ultimele momente, am închis ochii, acceptându-mi soarta cu un amestec de resemnare și speranţă că, poate, dincolo de această lume, voi găsi pacea pe care nu am putut-o găsi în viaţă.
|
||||||||
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
|||
![]() | |||||||||
![]() |
Casa Literaturii, poeziei şi culturii. Scrie şi savurează articole, eseuri, proză, poezie clasică şi concursuri. | ![]() | |||||||
![]() |
Reproducerea oricăror materiale din site fără permisiunea noastră este strict interzisă.
Copyright 1999-2003. Agonia.Net
E-mail | Politică de publicare şi confidenţialitate